Tre månader senare
Jag gillar den här bilen. Vad kostar den?
- Du har inte råd med den. - Låt höra...
240 000 dollar.
Det här borde räcka.
Jag skulle vilja provköra den.
VILA I FRID, LEX BEGRAVNING PÅ FREDAG
- Schysst kärra, Kal! - Gillar du den? Du kan få den.
Den är din.
- Var kommer du ifrån, Kal? - Ett ställe, som jag försöker glömma.
Jag också.
- Vad är det här? - Ett födelsemärke.
- Ett stort födelsemärke... - Pilla inte!
Det där gjorde faktiskt ont, din idiot!
Hur är läget, Kal? Du kommer hit varje kväll, och går hem ensam.
Är du munk?
Ingen vits att påbörja något, som slutar illa.
Hallå?
Clark? Är det du?
Kom hem igen, snälla...
Ner på golvet, allihop!
Ni också!
Håll dig på mattan!
Skjut honom!
Lek med ballonger i stället.
Tyvärr Krusty, jag såg banken först.
Ställ ned väskan, ställ dig på knä med händerna på huvudet.
Ställ ned väskan. Det här är sista varningen.
- Han begår allt grövre brott. - Det är inte säkert att det är Clark.
Ni vill inte tro det, men det måste vara han. Vad ska vi göra?
Hoppa i bilen. Jag ska bara hämta min jacka.
- Vart ska du? - Hämta honom.
Han vet hur röd kryptonit verkar.
- Han kan ta av sig ringen. - Jag är inte säker på det.
- Jag kan inte bara rulla tummarna. - Hur ska du lyckas få hem honom?
Vi har letat i tre månader. Vi har gjort allt i vår makt.
- Martha... - Han vill inte bli hittad.
Han kommer hem när han är mogen. Vi måste bara ha förtröstan.
- Okej? - Okej.
Hej. Jag har inte sett till dig på en vecka.
Jag är överhopad. Har du varit på tidningen hela eftermiddagen?
Kemtvätten är tydligen viktigare för redaktören än de nyanställda.
- Ska vi äta lunch ihop? - Jag kan inte.
Nu när Lex är borta, är ett kafé i Smallville helt ointressant.
Behöver du lift till begravningen, får du gärna åka med mig.
Tack, men jag åker med familjen Kent.
- Har du hört något från Clark? - Jag bor hos Nell i några dagar.
- Jag borde ha letat mer efter honom. - Han har inte kommit bort.
Även om du har avskrivit honom, slutar jag inte hoppas.
Clark har lämnat vänner, familj och tjejen han säger sig älska.
Lana, det vi har skrivit, har vi skrivit.
- Jag är orolig för dig. - Det finns ingen anledning.
Att gå omkring och sakna honom gör bara allting värre.
- Gå vidare, det har ju han gjort. - Jag tror inte på det.
Han väntar bara på att rätt person ska hitta honom.
- Vem är det, som har skickat er? - Det har jag gjort, Morgan Edge.
Ett otäckt ärr. Hur har du fått det?
Min pappa är en stor skit.
- Vad vill du? - Du viftade med pengar på min klubb.
Sen störde du mina killar på banken. Det var väl ingen tillfällighet?
- Jobbar de där clownerna åt dig? - Det talas en hel del om dig.
Jag arrangerade det, för att se om du var verklig eller overklig.
- Du är tydligen bådadera. - Skönt du kom på det, mr Edge.
Jag skulle vilja diskutera ett jobb med dig.
Tack, men jag söker inte jobb. Jag jobbar gärna ensam.
Även om kulorna studsar på dig, är du fortfarande ung.
Och jag är Metropolis störste brottsling.
I så fall kan du väl kosta på dig något bättre?
Det är därför jag talar med dig. Jag har ett jobb på gång.
Det skulle göra dig stenrik.
Så när du tröttnar på att jobba småskaligt-
så vet du var jag finns.
Mr Luthor?
Det överraskade mig att du ville ses i dag, när det är i morgon Lex...
Jag kan bara låta min son vila i frid, och fortsätta med mitt liv.
Minns du att det fanns ett åttkantigt nyckelhål här?
- Ja, vagt. Jag var bara här lite. - Det var här.
Det försvann samma dag som...
...den oförklarliga explosionen på Kents gård.
Samma dag som vår unge vän, Clark, gick i exil.
Du har väl inte sett honom... eller?
Efter vårt gräl hör han knappast av sig till mig igen.
Jag har läst dina artiklar, miss Sullivan. Du skriver bra.
Åldrandets största synd, är att man glömmer ungdomens prövningar.
Om bara reportaget om Clark Kent vore lika grundligt.
- Jag tog med allt. - I början var du entusiastisk.
Men nu börjar du tappa stinget.
Det är svårt att skriva om nån som är borta.
Är inte det en utmaning för dig som journalist?
Du har ju talang. Varför låta chansen försvinna, precis som nyckelhålet?
Clark kommer inte plötsligt fram, även om du hotar mig.
Alla beslut får konsekvenser.
Clark smet undan. Ska du också det, miss Sullivan?
- Ta det lugnt, Lex. - Var är jag?
På samma ställe sedan tre månader: I paradiset!
Du hade en feberdröm. Det är malarian.
Du ropade på henne igen.
På vem då?
Slynan som lurade dig.
Louis... Jag uppskattar allt, som du har gjort för mig.
Men talar du så om min fru igen, tar jag inte ansvar för vad jag gör.
Jag gick igenom din berättelse.
När du vaknar, har Helen och piloten lämnat dig att dö.
- Erkänn möjligheten. - Kan du prata om nåt annat?
- Efter alla år, ensam på en ö? Nej. - Varför jobbar du inte med flotten?
För att du inte ska ta livet av dig.
- Vill du driva omkring tills du dör? - Jag vill bort ifrån ön.
- Jag vill veta sanningen. - Åh, sanningen.
Antingen lurade din pappa er båda, och Helen klarade sig-
- eller så gjorde de det ihop. Varför har du bråttom till en sån familj?
- Jag vill inte leva mitt liv här. - Det andra låter inte särskilt bra.
Detta ställe är inte en förbannelse, det är en gåva.
Ditt liv är totalt avskalat.
För omvärlden är du redan död.
Låt ditt gamla jag vila i frid.
Jag tror att det värsta en förälder kan råka ut för-
- är att förlora sitt barn. Lex var en stor personlighet.
Vi fick bara se en glimt av hans potential.
Jag kan bara gissa hur långt han hade nått, om inte hans liv hade...
...avslutats på detta tragiska sätt.
Dessa högtider innebär avslut, men Lex försvinnande är ouppklarat.
Jag hoppas att vi får svar en dag-
- även om svaren inte hämtar tillbaka honom.
Jag skulle söka i 1 000 år om det fanns hopp-
men tiden som flytt är borta nu.
I mitt hjärta ska jag alltid söka efter min son.
Det ska jag också göra.
Är du här för fotografernas skull, eskorterar jag dig härifrån.
Jag vill hedra min man en sista gång.
Låt mig då gå härifrån innan hyckleriet börjar.
- Jag måste prata med dig. - Jag sa åt dig att inte komma!
- Vilka vet att jag är här? - Ingen. Jag tiger som muren.
- Vi måste prata. - Jag är upptagen.
Jag följer med in. Vad händer? Du är ju en helt annan människa!
- Det är kanske mitt riktiga jag. - Då föredrar jag den gamle Clark.
- Hur har du råd med allt detta? - Hur så?
Ska du skriva om mig? Var det därför du teg?
Jag teg för att du bad mig. Jag trodde att du skulle komma hem.
- Smallville vill inte sluta att söka. - Smallville finns inte för mig.
Är det därför du har skolringen på dig?
- Förr eller senare hittar nån dig. - Du hade tur.
Kanske det. Men hur förklarar du dig för Lana och din pappa?
- Jag förklarar mig inte mer. - Lana är förkrossad!
- Dina föräldrar mister gården. - Det skiter jag i.
Du måste inte fly, du smet bara. Det är inte ädelt, det är fegt!
Försvinn! Ett knyst till någon, så låter jag aldrig någon hitta mig mer!
- Jag känner inte ens igen dig mer. - Försvinn!
Höjdpunkten var änkan Helen Bryces lysande föreställning-
- hennes första framträdande sedan den dramatiska räddningen.
- Du ska ut ur mitt hus. - Du behöver inte låtsas. Vi är släkt.
- Än är det inte ditt hus. - Du kom nog inte för att kondolera?
- Jag kondolerar inte mördare. - Jag mördade inte Lex.
Låt mig försöka minnas din roll i den sorgliga historien...
Du vaknade efter att ha blivit rånad. Piloten hoppade-
- och lämnade en fallskärm efter sig, som Lex lät dig ta.
Sen mötte han döden i flygkraschen, vilken fin historia!
Polisen hör nog gärna om hur du bad mig spionera på Lex.
Du mördade min son. Jag vilar inte förrän ditt falskspel kommer i dagen.
Svarta änkor är mäktiga predatorer.
Men alla predatorer...
...kan själva bli någons byte.
Louis! Louis!
- Ett flygplan! Hörde du? - Ja, jag hörde.
Vad är det med dig. Det var det första planet på flera månader.
Jättebra!
- De ser oss ändå inte. - Din jävel!
Jag måste bort från den här ön.
Du vet att du hör hemma här. Förr eller senare måste du inse det.
Rör mig inte, ditt missfoster!
Banken vill absolut ha ut oss innan auktionen.
Är det inte otroligt, att hela ens liv ryms på en flakbil?
Får vi verkligen ha grejerna i Bill Ross garage?
Ja, det är helt okej för honom.
Lana gav mig nycklarna till lägenheten över Talon.
- Den är liten. - Ja.
Det ordnar sig, Martha.
Er familj har ju ägt gården i tre generationer, fyra med Clark.
Det är tråkigt.
Vi har alltid haft motgångar. Minns du när vi fick veta...
...att vi aldrig kunde få barn?
Du höll mig hårt i handen, och tröstade mig.
Du sa att vi skulle få det bra igen.
Och du hade rätt. Vi fick det bra, tillsammans med Clark.
Även om han inte är här mer, lovar jag att allt blir bra igen.
Clark!
Clark! Clark!
Clark!
Lana! Förlåt att jag förde över min pessimism på dig häromdagen.
Det gör inget. Alla har sitt sätt att hantera Clark.
Själv hoppar jag av och låtsas som det regnar, när nån lämnar mig.
Jag ger inte upp utan strid. Jag har redan svikit honom en gång.
- Hur då? - Clark ville ta mig med.
Jag sa nej. Annars hade jag nog kunnat få med honom hem igen.
Man kan inte rädda någon som inte vill bli räddad.
Jag älskar honom.
Det är okej. Dina känslor för Clark är ingen stor nyhet.
Jag såg honom på Lex begravning.
- Är du säker? - Ja.
Men han försvann. Jag ska gå och posta de här.
- Får jag åka med dig? - Ja, men du behöver inga affischer.
Jag vet var han är.
Du kommer att hata mig, men jag såg honom för två månader sen.
Jag såg honom på en klubb och följde efter honom hem.
Har du vetat det hela tiden, och inget sagt?
Jag hade inget val. Han hotade med att försvinna för gott.
- Och du säger att jag ska ge upp. - Han kan vara farlig.
- Ge mig adressen. - Men jag kan köra dig...
- Vad gör du här? - Letar efter dig.
- Du måste komma hem. - Smallville är inte mitt hem mer.
Jag låter dig inte försvinna ur mitt liv igen.
I så fall får du hoppa på.
Lex... Får jag presentera min pappa?
- Har du dödat din pappa? - Ja, det var oundvikligt.
Det fanns bara plats för en av oss. Han var rik och mäktig.
Han hackade alltid på mig. Jag var aldrig bra nog.
Och det fortsatte, och fortsatte... tills inget fanns kvar.
Jag trodde att du och jag var själsfränder.
Nej, Louis, du är en psykopat.
Det finns en inom oss alla. Jag släpper bara ut min.
- Hur är läget, Kal? - Varför kallar hon dig Kal?
Det är min hemliga identitet.
Har du glidit runt på nattklubbar medan jag har oroat mig för dig?
Du är söt när du blir arg.
Ska du prata om Hicksville, tar du första bussen härifrån.
Jag trodde att du hängde med för att ha kul.
Okej. Jag ska bara snygga till mig.
Varför då? Du ser ju jättebra ut.
Jag är glad att du är här.
Jag också.
Är det henne du har väntat på, så förstår jag att du väntade.
- Hallå? - Jag har hittat Clark.
- Var är du? - På Atlantis, en nattklubb.
Han bär sig underligt åt.
Clark är inte sig själv. Var försiktig, så kommer jag dit.
- Stoppa honom inte om han vill gå. - Okej.
- Vem pratar du med? - Vem är det?
- Clark? Det är jag. - Jonathan?
- Hur går det med gården? - Clark, din mamma och jag älskar dig.
- Vi vill att du kommer hem. - Varför leva i det förgångna?
Börja om på nytt. Erkänn att ni är gladare när jag är borta!
- Det är inte sant. - Ni har aldrig varit mina föräldrar.
Det blir ni aldrig heller.
Vad är det med dig? Dina föräldrar älskar dig ju!
- Jag älskar dig. - Brukar du förråda dem du älskar?
- Jag måste hämta honom. - Hur då?
Han smiter bara, eller gör dig illa. Du kan inte hindra honom.
Hämtar jag honom inte nu, får vi aldrig tillbaka honom igen.
Jag är glad att du övervägde mitt erbjudande.
Vad fick dig att ändra dig?
Mitt förflutna hinner ikapp mig. Jag måste härifrån.
Är du ledig i kväll?
Jag fick just en lucka i almanackan.
Det finns ett konto på Grand Cayman. Det här är vad som väntar dig.
- Ett ansenligt antal nollor. - Ett ansenligt jobb.
Du ska ta dig in i en säkrad byggnad.
På 60:e våningen finns ett värdefullt paket-
- i ett titaniumförstärkt kassaskåp av stål.
- Inget jobb för vanliga dödliga. - Det låter som lätta pengar.
Jag har inte sagt vart du ska än.
LuthorCorp Plaza...
- Ska jag ta mig in på Luthors kontor? - Har du något emot det?
Nej, jag ser snarar fram emot det.
Lex?
Lex!
Jag kan varenda fläck på den här ön.
Vart ska du?
Hallå där!
- Vad är det som har hänt? - Nej... nej.
Jag var tvungen. Han var galen.
Jag hade inget val, jag var tvungen att döda honom.
Döda vem då?
Honom.
Det finns ingen där.
Nej... Nej. Louis!
Man kan lätt bli sinnesförvirrad här på öarna.
Du kan vara glad att min kapten såg elden.
Nej, det var på riktigt. Du måste tro på mig.
Han var verklig.
Han var inte redo!
Ändå måste du absolut pressa honom.
Vad är ni för varelser egentligen?
Inte undra på att ni förintade er själva.
Jag är Jor-El, Kal-Els sanne far.
Han heter Clark Kent. Jag är hans pappa. Jag uppfostrade honom.
- Du påverkar inte Kal-Els öde mer. - Han väljer själv sitt öde.
Hans framtid är större än du kan fatta.
Detta var hans första test, inför hans stundande resa.
Han är för ung. Han behöver mer tid.
Denna fas av Kal-Els resa är nästan avklarad.
Det saknar betydelse om han återvänder till er... för tillfället.
Tar du hem honom?
Vill du ha honom, måste du själv hämta hem honom.
- Jag kan inte, han är för stark. - Är du beredd att offra något?
Ja, jag gör vad som helst för min son.
Hej, Clark.
Jonathan Kent?
Sover inte du vid den här tiden?
Hur hittade du mig?
Din biologiske far.
Jobbar ni två ihop nu? Så sött.
Jag struntade i honom. Jag struntar i dig också.
Du måste lägga allt bakom dig. Kom hem till dem som älskar dig.
Du borde ha stannat i Smallville.
Grabben... Du följer med mig hem nu.
Fortsättning följer
Översättning: Christer Lagerkvist www.sdimedia.com